Sminky-Pinky!
Meeks.
- Har du lust att fixa mitt hår? - Okej.
Jag tänkte en linje där nere och två som kommer upp bakifrån.
- Som ett... - ...ett V.
Haute couture!
Den sanna dokumentären om Alexander McQueen.
"The McQueen-tapes."
Jag brydde mig inte om vad andra eller om vad jag själv tyckte om mig-
- så jag kunde leta upp de här ohyggligheterna i djupet av min själ-
-och placera dem på catwalken.
Många påstår att de upptäckte Alexander McQueen-
- men man upptäcker inte talang. Den finns redan där. Man kan hjälpa den.
Ingen upptäckte Alexander McQueen. Han upptäckte sig själv.
Lee hade ett underligt cv.
Jag var inte särskilt duktig i skolan. Jag ritade alltid kläder.
På naturvetenskapen och på biologin.
Men jag gillade bild.
Efter skolan visste han inte vad han skulle göra. Han letade efter jobb.
Min man är noga med att barnen ska jobba.
Vi satt och tittade på tv en kväll-
- och hörde att de inte kunde hitta lärlingar på Savile Row.
Jag sa att han kunde gå och testa.
Allt de kan göra är ju att säga nej. Så det gjorde han.
Anderson och Sheppard grundades 1906. Vi gör saker lite annorlunda.
Vi har vår egen stil, och den är vad vi lär våra lärlingar.
Jag blev upplärd av en skräddare från Cork, Irland.
Han var vår bästa skräddare.
Första året gör man kragar och fickor-
- men man ska kunna göra en kavaj efter ett år-
- och den ska passa perfekt och kännas specialgjord för dig.
Jag skulle inte stå ut där resten av livet-
-i en liten ateljé och sy slag-
- men jag brann för det och var bra på det.
Jag lärde mig snabbt. Jag lärde mig byxor och ville lära mig allt.
I början av 90-talet hade jag ett skrädderi på Mount Street.
Han kom dit en dag och såg ut som ett skinhead.
Han sa att han kunde skära till en rock bättre än en 50-årig skräddare.
Jag blev nyfiken och bad honom att visa vad han kunde.
Jag har aldrig gjort kläder på ett traditionellt sätt.
Jag experimenterade kring att skapa struktur och volym.
Jag hade börjat ta ett material, vilket material som helst-
- och genom att sätta ihop dem skapa tredimensionella former.
Han ville förstå varför jag gjorde på ett särskilt sätt.
När Lee var 17 sa han att han skulle göra ett par kjolar åt mig.
De passar som handen i handsken. De är perfekt sydda till min kropp.
Jag kunde knappt röra benen, men jag fick många komplimanger.
Jag hoppades att han skulle hitta det som passade honom.
Han var en trevlig kille från East End som ville tjäna pengar.
Vi behövde teknisk personal, maskinister, mönsterklippare-
- folk med erfarenhet av klädtillverkning.
Han krånglade aldrig, kom aldrig sent och visste vad han höll på med.
Han lyssnade alltid på Sinéad O'Connor.
Det gjorde ingen annan på den tiden, men han gillade henne.
Jag minns honom med lurarna på.
...två, ett. Tändning! Uppskjutning!
Red or Dead var ett ungt streetwear-företag.
När jag sa att Space Baby-kollektionen-
- var inspirerad av årsdagen av månlandningen sa han bara: "Va?"
Han visste inte att man från ett ämne som inte hade med kläder att göra-
-kunde inspireras att designa kläder.
Han förstod inte tanken med visuell research och historiska referenser.
Vi är på marken. Örnen har landat.
Han frågade: "Vad kan jag göra nu? Hur kan jag utvecklas?"
Just då startade alla italienska modehus nya undermärken.
Han åkte till Italien utan att kunna språket och utan bostad eller pengar.
Jag tänkte att han kommer tillbaka om en vecka med svansen mellan benen.
En vecka senare ringde Lee från Italien.
Han hade fått jobb hos Romeo Gigli.
Att säga att jag blev chockad vore en underdrift.
Jag sa att jag ville ha en ny kavaj.
"Jag har en idé i huvudet, men mina skräddare får inte till det."
"Du kanske kan hjälpa mig."
Vi började göra kavajen och hade en första provning.
Jag sa: "Nej, det är fel. Det är inte vad jag vill ha."
Skräddaren och Lee gjorde en till.
Vi hade en andra provning. Jag tittade på fodret, och det var fel.
Tredje provning blev inte heller rätt.
Jag tog ut fodret och på insidan av jackan hade de skrivit med svart:
"Dra åt helvete, Romeo!"
På den tiden letade jag efter nya former-efter former, former.
Han tittade så djupt och så hårt.
Han försökte verkligen förstå allting.
Han slutade hos mig för att han ville studera.
Man kan inte lära ut talang, men man kan göra dem bättre på det de gör.
För mig var själva idén med utbildningen-
- att de skulle jobba i team som man gör i modebranschen.
Jag såg en inte särskilt intagande, väldigt sjabbig och oattraktiv...
Jag hatar att säga det här, men så var det.
...pojke med en hög kläder över armen som satt utanför mitt kontor.
Jag frågade vem han sökte, och han sa att han vill träffa mig.
Jag hade inget jobb att erbjuda, men jag blev intresserad.
Han var passionerad, och det är hemligheten-om man kan nå det.
Jag erbjöd honom att börja på min kurs.
Jag kunde inte erbjuda några pengar. Det var tydligt att han inga hade.
Vår moster Renee hade lite sparpengar och vill hjälpa Lee.
Hon hade jobbat inom textilindustrin och visste att Lee hade talang.
Han kom tillbaka och sa att hans moster skulle betala kursavgiften.
Saint Martins var bäst, och jag gillade friheten i uttryck-
-och att få omges av likasinnade.
Vi kom nog bra överens för att vi hade samma typ av humor.
Han skrattade alltid och var rolig och respektlös.
Han gjorde visningar i korridorerna och skämtade med alla hela tiden.
Om han kunde skämta, gjorde han det.
Jag undervisade där då-
- och han var inte rädd att säga att han visste bättre.
Han var en jobbig elev, för han kunde så mycket.
Han var säkert jättejobbig, men han vågade aldrig avbryta mig.
Men han använde det som jag hade tänkt.
Han kunde se en tavla eller en bok...
Eftersom han inte hade en ordentlig utbildning var allt nytt för honom.
Han omtolkade allt på sitt eget sätt.
Det filtrerades inte-
- genom våra konventionella bakgrunder. Jag älskade det.
Han visste var man kunde hitta allt. London var hans stad.
"Var fixar jag knapphål?" "Hos Martin i Soho."
"Om du vill ha tyg, gå till Berwick Street i Shepherd's Bush."
Hon tog med mig till gaybarer och lesbiska barer-
-och sa att det var vad jag behövde.
"Nej, jag vill hem och göra läxorna."
Kursen avslutades med en visning.
Inga andra skolor bjöds in att visa under modeveckan.
Han ringde när han nästan var klar med sin kollektion och bad mig komma.
Den hade alla ingredienser.
Där fanns East Ends historia, mörkret med Jack Uppskäraren.
Där fanns research och en bra berättelse.
Han läste "Parfymen" som handlar om kvinnomord-
-och han hade en mörk sida.
Han inspirerades av det-
- och skapade något väldigt vackert ur det.
Kläderna passerade mig och rörde sig på ett sätt som jag aldrig hade sett.
Jag ville ha dem. De var moderna. De var klassiska.
Han hade en svart kappa, klädd på insidan med människohår. Blodrött.
Det var som en kropp, som kött och blod.
Det var det vackraste jag någonsin hade sett.
Det var sabotage och tradition, en perfekt kombination.
Skönhet och våld, allt det som 90-talet representerar.
- Är det svårt att se genialitet? - Nej. De har det och jag ser det.
I klädhistorien under slutet av 1900-talet var Isabella Blow stor.
Jag var på amerikanska Vogue, där Anna Wintour upptäckte mig.
McQueen var hennes riddare, och hon skulle ta honom till toppen.
Jag visste. Jag ringde hans mamma och sa att hon hade skapat ett geni.
Mamman sa till honom att det var en galen kvinna som ringde.
Jag ringde 6-8 gånger per dag innan jag fick tag på honom. "Hallå?"
Jag sa att jag ville boka en tid. Jag vet inte om han visste vem jag var.
- Nej, jag ville bara ha pengar. - Jag ville bara ha kläderna.
Hon fick inga pengaerbjudanden. Jag sa bara: "Ta det om du vill."
Hon älskade det.
Det var först när jag såg hans kollektion "Bluebird Garage"-
- som jag undrade vad jag hade släppt lös.
Han sa att allt var min förtjänst.
Det var snällt sagt, men det var inte alls sant.
Han hade kämpat sig dit alldeles själv.
Alla modeskapare vill skapa en illusion som stör och fascinerar.
Kläder är vackra, men det finns en verklighet där ute.
Vissa vill tro att allt är frid och fröjd, men jag säger som det är.
På 90-talet gjorde man kläder för att gå ut, kläder för en speciell kväll.
Man tänkte på vilken klubb man skulle till och vilken dj.
Lee tog allt. Det är en av hans styrkor.
Lee tog mycket från Bowery som är gränsöverskridande och provocerande-
- och ville överföra det till en modevisning.
Lee använde också fetischspråket med gummi, latex och läder-
-och tog in det i sin modedesign.
Vi började träffas-
- och det var nog praktiskt för jag kunde också sy.
Det var vem som helst som kunde sy. De behövde inte vara bra på det-
- men om ville de sitta i ateljén i 16 timmar och var kul att vara med så.
Lee var den ouppfostrade, busige skolpojken-
-som skämtade med alla nere på puben.
Det var honom jag älskade.
Sätt händerna i den!
Jag har alltid velat göra det.
När jag träffade Lee första gången bodde jag vid Hoxton Square.
En dag kom en kille som jag trodde hade hyrt nedervåningen.
"Kom in på en kopp te!" Han frågade vad jag jobbade med.
Jag svarade: "Hår och smink för män."
"Jag ska ha visning snart. Vill du sköta hår och smink för killarna?"
"Vill du inte se vad jag kan först? Jag har aldrig gjort en visning."
"Nej, det syns."
En dag sa han att han skulle göra en egen kollektion.
Hur tror han att han ska klara av det?
Han har inga pengar, inga resurser-
- ingen ateljé och inget stöd eller support.
Men han hade bestämt sig.
Jag har överlevt på a-kassa.
Jag har köpt allt tyg med pengar från a-kassan.
Jag gick hem till mina föräldrar och fick burkar med bönor och soppa.
Det är...
Det här är min vovve.
Han behövde en logga, och vi frågade min dåvarande pojkvän.
Det var min idé att placera C:et inuti Q, men Dave gjorde resten.
Han var bra på att få folk att jobba för honom. Vi fick aldrig betalt.
Vi betalade honom för att få jobba för honom. Otroligt, eller hur?
Bara för att få vara en del av det, av hans vision.
Han hade en dragningskraft.
Det är som Warhol.
Dansa dig till framgång! Kom igen!
Isabella ville kalla honom Alexander-
- för det lät bättre och mer romantiskt för en designer.
Issie fick kritik för att hon försökte göra honom finare. Än sen?
Hon ville göra honom framgångsrik, och hon lyckades.
- Varför älskar du henne så mycket? - Hon är som jag. Hon bryr sig inte.
Vi är inte som alla andra och har våra egna åsikter om saker och ting.
När man älskar någon, tar man hand om dem som om de vore ens trädgård.
Folk har trädgård eller lagar mat. Min ingrediens är kläder.
Hon presenterade honom för alla.
Det som började som ett jobb för henne blev en kreativ vänskap.
Hon var alltid entusiastisk och ville se nästa nya sak och pusha folk.
Det handlade aldrig om pengar. Jag såg aldrig några pengar mellan dem.
Jag minns allt skratt och all kreativitet.
De var på ett äventyr, en raket mot månen.
Du är en hungrig liten krabat.
I början fanns det väldigt glada dagar, korta men vackra och roliga.
Issie hade inga barn, så hon gav all sin kärlek till sin protegé.
Alexander fick mig jämt att skratta. De två hade en snuskig humor.
Han beskrev Issie som en blandning av Lucrezia Borgia och en torghandlare.
Issie hade vulgär humor. Jag tyckte att alla kukar och fittor var...
Jag var lite... Den typen av humor var inte min grej.
Om McQueen var grov var Issie alltid värre. De älskade att egga varandra.
Alexander älskar fåglar, så jag lät göra den här hatten.
Vi ska på falkjakt i morgon, för Alexander älskar fåglar.
Vi ska flyga med falkar i morgon.
Vi var ute på Hilles några gånger.
Vi dök ner i Issies maskeradlåda-
-och tog på oss något fantastiskt.
Hennes värld var så fjärran från den vi kom från.
Det var lite overkligt, men vi kände oss alltid hemma där.
Lee kände sig nog väldigt hemma där.
De hade en galen storasyster att vara med.
Ju konstigare, desto bättre för Issie.
Ju mer udda desto mer älskade hon det.
Jag gillar inte normen. Man utvecklas inte om man kör med säkra kort.
Du gör verkligen många förbannade.
Hans första visningar var otroliga. Folk tappade andan.
Folk gick och gav syrlig kritik, men allt annat bleknade i jämförelse.
Jag vill inte att folk ska gå därifrån som om allt var som vanligt.
Jag vill att man antingen känner sig äcklad eller upprymd.
Bara det är en känsla. Om de inte känner något, gör jag inte mitt jobb.
Hans kläder är känslofyllda.
Den här kappan baseras på en uteliggare-
- någon utan pengar som står på gatan utan bostad-
- men den är fantastisk att ha på sig. Det är passion, kärlek-
-sönderskuret, sex och romantik.
Tanken var aldrig att producera.
Visningarna handlade om publicitet-
- och att skapa ett namn åt Alexander McQueen.
Kläderna gick inte att återskapa. De var gjorda av plastpåsar eller tejp.
Lee började göra lågt skurna kläder där man såg modellernas könshår.
Det handlade aldrig om könshår.
Det handlar om att ändra kroppens proportioner och få en längre torso.
Det handlar inte om att visa rumpor, men det är en bonus.
Han så åt dem att köra upp könshåret i ansiktet på Anna Wintour.
Det är kul.
Om man ger Alexander 500 pund kan han skapa 30 plagg.
Han tog plastfolie och gjorde en klänning av det.
Han virade in modellen, satte dit en dragkedja och sen ut på catwalken.
Att ta ett däck och köra det över en kostym...
Genialt!
Fyra pund värt med spets, dragkedja för ett pund och spreja med billack.
De kostade nog mindre än 30 pund-
- men eftersom de var tillverkade av Lee blev de efterfrågade.
De ville ha en till Sharon Stone.
Någon var tvungen att flyga över klänningen med Concorde.
Jag är fortfarande sur att jag inte fick flyga Concorde.
Det var jag.
Det var då det började bli riktigt galet.
Visningen gick bra, men jag måste ju ha mjölk. Var ska jag hitta 42 pence?
Vi gick till McDonald's och köpte två ostburgare.
Jag var så trött att jag tappade brickan, men vi fick plocka upp det.
Vi har visat på London Fashion Week men har inte råd att äta.
Så är det. Man kan göra fantastiska visningar, men måste ju leva.
BBC1 med 12 miljoner tittare.
Du är 22 år men är inte med på bild och bestämmer hur du ska synas.
Jag gjorde visningarna på a-kassa, så jag kunde inte visa ansiktet.
Jag kunde åka dit för att jag jobbade samtidigt.
Blev du förbannad? Det var meningen.
Jag körde på killen från East End-
- blandningen mellan en huligan och någon som kunde använda nål.
Folk kunde inte ta in det. Det var nytt, en frisk vind.
Savile Row, cockney-kille... Han insåg hur lockande det var.
Jag blir irriterad när jag läser sånt. Han var ingen bråkstake.
Han var väldigt kärleksfull och glad som barn och väldigt generös.
Ett vackert ansikte, va?
Jag minns en gång hemma hos dem.
Jag sa ordet "skit" inför hans mamma.
Han tittade på mig och sa: "Svär fan inte inför min mamma!"
Vi var aldrig vad folk kallar "fattiga". Min man körde taxi.
Även om vi hade sex barn, hade de allt de behövde.
Det känns bara...
...som en ärlig plats. Man vet var man har varandra.
Om någon vill råna en, säger de det till en. Jag skämtar bara!
Från min morfar fick han sin humor som ibland var grym.
Jag klämmer det, grabben.
Jag tror att det var svårt att komma från den bakgrunden.
Jag valde att komma ut för pappa. Jag hade berättat för de andra-
- men pappa kunde säga saker om "bögjävlar", och det var tufft.
Pappa kunde vara hård, men det var på skämt.
Man kunde nog missförstå honom.
Lees pappa förstod aldrig riktigt vad Lee höll på med.
Pappa ville att jag skulle bli mekaniker-
-men så blev det ju inte.
Från mormor fick han berättandet, den mörka romantiken från 1800-talet.
Det fungerade bra med hans visioner och de berättelser han ville berätta.
- Det är okej, mamma. - Inte jag. Jag är för ful.
Kom igen, mamma!
- Du hade sönder kameran! - Jag vet.
Hon var väldigt stark.
Det var mycket som inte sades, men man såg att de hade ett starkt band.
Hon fick honom att känna att han kunde göra allt.
Jag uppmuntrade dem att läsa och ha många böcker.
Själv gillar jag historia och sånt.
Den här handlar om skotska klaner.
Hon släktforskade i McQueen-släkten-
- och ville påvisa att de kom från McQueen-ätten på Isle of Skye.
Det öppnade upp hans värld.
Han föddes i Stratford, men det fanns ett annat liv i Skottland.
Hon uppmuntrade fantasierna kring de berättelserna, och Lee gick igång.
Det finns två olika Skottland som folk vill ha.
Vivienne Westwoods Skottland med tartantyger-
- men mitt arv är jakobiterna, kriget mellan engelsmän och skottar-
- där engelsmännen våldtog kvinnor och begick folkmord på klanerna.
Folk inser inte det. Ta Bosnien, hur många döda människor är det där?
Det är folkmord. Människor måste inse att sånt fortfarande finns.
Han var annorlunda.
Han hade en konstnärs energi, snarare än en modedesigners.
Jag ringde hans mamma och sa att jag ville jobba för hennes son.
Jag fick numret och en morgon gick jag dit.
Sen den dagen jobbade vi på kollektionen "Highland Rape" ihop-
-och försökte bli klara med plaggen.
Ibland hade han inte börjat fast kollektionen skulle vara klar snart.
Han gjorde den ena skissen efter den andra, och så var kollektionen klar.
Väldigt snabbt och lätt.
Han var kreativ på natten. Adrenalinet var mer levande då.
Vi satte på musik.
Han lyssnade på pianomusik. Det blev viktigt.
Kompositören Michael Nyman blev en del av teamet.
Jag bara njöt av att se honom sitta som en gammal dam-
-med nål och fingerborg.
Det kändes som om det var terapi för honom.
Han gick in i sig själv och hans ögon blev svarta.
Han var så fokuserad att han nästan inte hörde sin omgivning.
Han kunde skissa fram en kavaj med bara krita. Han behövde inte mäta.
Han kunde måtta med blicken och rita upp det på tyget.
Lee var romantiker, och det bottnar i den fysiska relationen med produkten-
- vilket ju på sätt och vis handlar om hantverk.
Familjen var alltid inbjuden. Det var viktigt att mormor kom.
Han ville göra henne stolt.
Moster Renee och mamma gav modellerna mat, antagligen korv.
Vi unga, coola engelska modeller-
- såg fram emot att få träffa mannen med det där ryktet.
Jag var överraskad av allt folk och alla fotografer.
"Herregud! De är här för att se Lee. Hoppas att de inte blir besvikna."
"Det är ju bara Lee från Stratford."
Mörkret, att gå ner i djupet...
Vilka gömmor finns i fantasin om man kan skapa "Highland Rape"?
"Jag ska ha flickor som ser ut som om de just har blivit våldtagna."
Vi såg ut som om vi hade kommit ut ur ett buskage.
"Är det här makeup?"
Det är inte lätta plagg. De ser ut som tagna från en brottsplats.
Jag tänkte att han inte gillade kvinnor, eller modeller.
Han gillade ingenting. Han ville bara plåga oss.
Hans visioner och siluetter...
Han fick en att se helt otrolig ut.
Jag förstod inte allt, för jag vara bara 15 år-
-alla konnotationer.
Det var först nästa dag när jag läste tidningen och läste kritiken.
Visningens budskap var intensivt, men han skapade rubriker.
Det var det han ville, och han fick det.
En politiker från Dagenham anser att det var oförsvarbart.
Enbart titel, "Highland Rape", vill chockera och dra publicitet.
Det har den lyckats med vilket är sorgligt.
Kvinnor vill titta på mode men inte där de porträtteras som offer.
Jag är inte kvinnohatare-
- men jag ville visa hur män tar från kvinnor. Det är det våldtäkt är.
Min äldsta syster misshandlades av sin man.
Att som 8-åring se sin syster strypas av sin man, som nu är död...
Allt man vill då är att få kvinnor att se starkare ut.
Man kanske inte gillar hans ärlighet.
Det kan verka smaklöst och kvinno- fientligt, men det var hans sanning.
Plaggen berättar om Lee. De är nästan som bekännelser.
De handlar om saker som hände i hans barndom.
Vi satt i vår lägenhet en kväll när han plötsligt sa:
"Jag blev misshandlad av min svåger när jag var barn."
Det bara kom ut, och han började gråta.
Vi började prata-
- men rätt fort sa han att han inte ville prata om det mer.
Det han såg, hur mamma misshandlades och han själv...
Det våld min pappa utsatte dem för band dem samman.
De var båda påverkade av samma person.
De fick ett särskilt band genom det.
Lee såg min mamma som en modersfigur som han ville beskydda-
-och mamma ville beskydda honom.
Jag hade en ganska tung börda på mina axlar.
Jag och Lee hade alltid stått varandra nära och...
Under sina unga år hade Lee fått bevittna våld i hemmet.
Det måste ha påverkat honom.
Han behövde få ut det.
Det var ett sätt att få ut demonerna, och skydda kvinnorna och sig själv-
- genom starka kvinnor som verkade ha rustning, rustning för hans hjärta.
Jag brukar skämta att vårt förhållande var fyra säsonger långt.
Kollektionerna och visningarna blev markörer-
- för hur tätt vårt arbetsliv hängde ihop med vår relation.
När jag tänker på det, undrar jag hur en relation skulle ha kunnat fungera.
Med allt som hände i hans liv, allt i hans förflutna...
Hur skulle något förhållande kunna klara av det?
Jag måste ifrågasätta mina motiv till att vara i branschen.
Det är därför jag måste lyckas. Jag gör vad som måste göras.
Man gör det inte för berömmelsen och glamouren.
Första året på Saint Martins åker man till Paris.
Tanken är att man ska gå på utställningar-
-men vi gick bara på modevisningar.
Vi gick på en visning full av blommor och chiffong.
Lee tyckte att det var värdelöst och en usel visning.
"Givenchy är bara skit. Det är för gamla tanter."
"Jag vill aldrig jobba på ett sånt ställe."
Fransk haute couture blir brittisk. Efter John Gallianos flytt till Dior-
- anlitas Alexander McQueen för att ta hand om Givenchys sommarkollektion.
Det var en spännande tid att skriva om branschen för den förändrades.
Såna som Bernard Arnault köpte upp små märken och gjorde dem stora.
Först tog han in John Galliano som han sen flyttade till Dior.
Då behövdes en annan ny, ung talang för Givenchy.
- Varför ville han ha dig? - Han sa att jag var hans häst.
Jag vet inte om det var utseendet, men jag var hästen han satsade på.
Jag bodde med Lee när Givenchy ringde.
Han trodde att de ville ha en handväska.
"Wow! Vad coolt!"
Sen kom han plötsligt in och sa-
- att de hade bett honom att bli kreativt ansvarig för Givenchy.
"Du skojar!"
Han ringde och sa att han hade blivit erbjuden ett jobb.
"Följer du med om jag flyttar till Paris?"
Det var spännande men samtidigt läskigt-
-för vi var i början av förhållandet.
Varför flytta till Givenchy när du redan hade ett namn?
Du hade vunnit Årets designer två år i rad.
Av en anledning. De betalade bra.
Pengarna från Givenchy går in i McQueen-
- så att jag kan anställa och bygga upp mitt företag.
Han tog med sig otroligt duktiga människor. Vilket team!
Han sa att han behövde ett team och att han hade tänkt på mig.
"Tänk på saken!" "Det behövs inte. Klart jag tar det!"
Vi tog flyget från City Airport och var de konstigaste på planet.
Det var bara affärsmän, och där kom vi med blekta jeans och attityd.
- Vilken? Är det i Japan? - Nej.
Wow!
Det var jättespännande.
Att få så mycket ansvar och så mycket pengar i den åldern!
- Det var Sebastian Pons. - Hej, Sebastian!
Svettiga armhålor. Det syns.
I McQueens ateljé var det jag som var clown.
De drev med min brytning. En spansk narr i brittiskt hov.
- Simon Costin. - Gjorde du något roligt?
Jag såg mig som den som skapade sammanhanget.
Scenen var kollektionens tysta berättelse.
Vi hade Katy England.
Katy är den viktigaste delen av McQueen.
Upp med kameran!
Hon kompletterar mig. Hon göder min fantasi.
Jag gör research till kollektionen.
Jag uppmärksammar honom på saker som jag tror är viktiga.
Jag finns alltid på hans högra sida.
Shaun Leane var med och gjorde smycken.
Vad säger du? Vill du dansa?
Det här jobbet är jättebra för mig. Jag kan gå mellan extremer.
Nu har jag börjat med kroppssmycken.
Det är som en form av skulpturer.
Sarah Burton var vår praktikant.
Han såg oss som pelare som skulle göra honom trygg.
Vi hyrde en jättefin lägenhet.
Jag älskade området. Place des Vosges, liksom. Hallå!
Gud, vad läskigt!
Det var ju pyttelitet. När jag kom för att jobba satt jag i soffan.
Sebastian! Tänk på ditt språk!
Jag sov jämt i Lees rum, för han slocknade alltid i soffan.
Lee?
- Har du bytt kuddarna? - Klart jag har!
Vi hade chaufför och kördes runt.
Nu har han blivit suddig. Så, ja!
Säg hej till dem i England!
Så kul!
Vi kan göra roliga tricks.
Åh! Jag går på tjack, baby.
När vi kom till Givenchy-
- stod alla och bugade för honom och kallade honom "monsieur McQueen".
"Kallar de dig monsieur McQueen?!"
Cath!
När vi kom dit blev de chockade-
- av våra kläder, hur vi jobbade och hur vi skämtade.
Det var tjusigt med ljuskronor, väldigt olikt ateljén London-
- som var ett litet rum med saker överallt.
Här är mitt kontor. Jag bara lyfter på luren och får det jag vill ha.
För jag vill ha det! Så jag ber om det.
Vi var bara ett gäng ungar som sprang runt på Givenchy.
- Blev de förvånade när du valdes? - De flesta hamnade nog i koma.
Helt plötsligt sitter vi där på Givenchy-
-och ser Balenciaga genom fönstret.
Där var Yves Saint Laurent.
Galliano var på Avenue Montaigne precis i närheten.
Och där var vi med Alexander McQueen som var den senaste snackisen.
Jag kände mig speciell.
Han behövde naturligtvis imponera då det var hans första kollektion.
Jag sa att alla tittar på oss, men vi har ju ingenting.
Han svarade alltid: "Det ordnar sig."
Vi kommer på idéerna i sista stund.
Det bara kommer till mig. Det kommer väl från Gud eller nåt.
Jag letar alltid efter tecken.
Det här är Paris-chict. Det här är Givenchy, inte McQueen.
Det här är eleganta kostymer och fantastiska tyger.
Det kommer att ta mitt märke 40 år att få ett sånt här rykte.
Vi såg ett vackert plagg en gång.
Lee frågade efter Catherine de Londres, ateljéchefen, som hade sytt.
Hon fick inte komma in.
"Vad menar du? Släpp in henne!"
Från och med då-
- ville Lee träffa den som hade jobbat direkt med plagget.
De älskade det.
Det här är Bet Lynch-klänningen.
Vi har behandlat den med plast-
- för att få en regnjacka, och hela ensemblen.
Ingen av oss pratade franska, och sömmerskorna pratade inte engelska.
Lee fick rita i luften hur det skulle se ut.
- Men det är kjolar. - Okej.
Aha, jupe!-Det är okej. - Jag trodde att det var pantalons.
Jag blir rädd när han tar fram saxen. Så är det.
När han leker med saxen... Han har redan klippt saker för mig.
Ett par byxor. Han klippte om ett par byxor till body.
Så nu blir jag rädd när han tar fram saxen.
De är precisa och tar bort alla trådar, men jag bara hugger av det.
De bara... Men det är ju bara kläder.
Jag kommer aldrig att glömma hennes min, men till slut förstod hon exakt.
Hon var imponerad. En ömsesidig respekt växte mellan dem.
Haute couture handlar om ateljén. Jag kommer från Savile Row.
Jag respekterar skräddarna. De förtjänar samma respekt som jag.
En dag frågade Lee var arbetarna äter.
Catherine sa att det fanns en matsal i källarna för arbetarna.
Lee tyckte att vi skulle gå dit, och alla där flippade ut.
"Äter Alexander med oss?!" De kunde inte fatta det.
Modehusen behandlar designern som en kung.
De behandlade Lee så, men han ville inte bete sig som en kung.
Lee ville vara en vanlig människa.
Okej.
Idéerna för visningen kom från kollektionen.
Han tog trådar och berättelser därifrån, och det sattes upp nytt.
Alla bidrog. Det var ett grupparbete.
Men Lee var spindeln i nätet och satte ihop allt-
-och destillerade fram sina idéer.
Jag minns grälen veckan innan visning när saker behövde ändras.
Det var helt galet. Pressen var enorm.
Det är för olikt. Man kan inte bara visa en massa olika stilar.
Vi har just introducerat alla diamanter i en avdelning.
Det blir fort rörigt.
Att på bara 25 dagar skapa en kollektion med 55 plagg är inte lätt.
Första temat var Det gyllene skinnet, Jason och argonauterna.
De ville ha något fantastiskt.
Första känslan var att Alex ville ha-
- en blandning av krigare och gudinnor.
"Vi kan göra horn." "Ja, gör dem stora."
"Hur stora?" "Gör dem större än Djingis Khans."
Det är den 19 januari 1997, och vi ska få vara med om en modeupplevelse.
Han är endast 27 år och vinnare av brittiska modepriset.
Alexander McQueen ska visa sin första haute couture-kollektion.
Varje modell behövde en roll, en identitet och en signatur.
Varje tjej hade kunnat vara en egen show.
Inspirationen sa han kom från loggan.
Loggan är G: na som ser ut som ett grekiskt motiv-
- och Givenchys märke är i vitt och guld.
Som alltid med Lees kollektioner var det några plagg som var lite vågade.
Pressen fokuserade på de som var lite galnare-
-eller omöjliga att ha på sig.
Franska designers klagade på att de inte var fransmän-
- och tyckte att han förstörde Givenchy.
Han sa att han fortfarande var sig själv.
"Även om ni sätter mig i ett tjusig palats, är jag mig själv."
Jag gillade att de var sig själva.
De tog med sig England till Paris på sitt eget sätt.
Folk pratade, modeskribenter.
"Han är kaxig. De där britterna, vad tror de egentligen?"
Jag insåg att världen var emot honom.
- Din första show var ingen succé. - Nej, det stämmer. Bra gjort!
De ville att han skulle misslyckas och gå under.
De har klor och knivar och kastar allt i ryggen på dig-
-men jag kan slå tillbaka.
Jag minns hur det var efteråt. Lee var...
...för jävlig. Det var svårt. Det var en tuff natt.
Det var några slag och gräl.
Han har gjort mycket. Givenchy har fått mycket publicitet.
Det är inte lätt. McQueen är McQueen i London-
- men på Givenchy ska han ta över efter någon annan.
Han ska ta upp en dinosaurie på land, och på en säsong har han gjort det.
På ett år skulle han kunna göra 20 gånger mer.
Givenchy förändrade allt. Det roliga var slut.
Jag hade en revisor som kunde franska som skulle skriva på avtalet i Paris.
Issie borde få något, men McQueen sa att de två inte handlade om pengar.
När pengarna kom och Alexander höll henne utanför var det tufft.
Vänskapen förändrades. Hon blev så sårad.
Hade hon haft en salong på Givenchy, skulle hon ha gjort dem bäst i Paris.
Jag minns att vi var på Hilles precis efter han började på Givenchy.
Du kan inte föreställa dig hur spänt det var mellan dem här i rummet.
De tror att du skapade mig, och det har aldrig handlat om det.
- Nej, det gör de inte. - Det gör de visst!
De säger ju alltid det i media.
"Isabella Blow är ansvarig för Philip Treacy och Alexander McQueen."
Det har aldrig handlat om det.
Stör det dig verkligen att de säger att du upptäcktes av Isabella Blow?
Nej, inte alls för Issie har hjälpt mig mycket men inte på det sättet.
Hon gör det för kläderna, inte för mig.
- Precis. Det är hela grejen. - Och jag står inte ut med henne.
Jag skojar bara.
Jag önskade att han skulle sluta ge sig på Issie-
- för hon har bara hjälpt honom, men han var på henne hela tiden.
Issie fick honom att lyckas, men det gillade han inte.
Han ville stå på egna ben, och då fanns det inte plats för Isabella.
Ett straff.
Jag minns att han sa att nu är det jag som är kung-
-och det var inte snällt menat.
Vår policy var att inte visa sig sårad utan hålla huvudet högt.
Det dyker upp något.
Hans stjärna steg men inte hennes. Han övergav henne lite.
Sen fick Issie jobb på Sunday Times, och han sa att hon hade återuppstått.
"Inte tack vare dig, grabben."
Jag såg mig som en gasell i media och i allmänhetens ögon.
Gasellen blir alltid uppäten, och så ser jag på människolivet.
Alla kan lätt bli bortkastade. En designers tid i media är förgänglig.
En dag är man borta. Det är en djungel där ute.
Jag gick till hans Londonstudio och han pratade om sin show.
"Jag försökte vara dem till lags, men nu blir det mycket McQueen."
"Fan ta er, allihop! Jag ska visa er."
Vi gick från de fina salarna på Givenchy-
- till ett tufft Borough Market med rutten frukt från marken.
Jag gillade att visa dem de ruffiga delarna av stan och skrämma dem lite.
Det handlar inte om haute couture och Givenchy. Det är en annan McQueen.
Fotografer till framsidan!
På Londonshowerna var publikens förväntningar höga.
I Paris var det mer formellt och reserverat.
I London skrek folk rakt ut.
Det var helt galet. Folk slogs för att kunna se catwalken.
Lee sprang mellan modellerna och skrek åt alla.
Simon, vi vill börja. Gå ut igen!
Han sprang runt hela tiden. Fixade med kläder och stressade runt.
Alla är redo att börja.
- Var är Russell? Är han klar? - Ja.
En av modellerna var sen men han sa: "Skit i henne och kör!"
Han sa: "Gå, bara!" Han gjorde mig galen.
Jag kom ut på catwalken och bara...
Det var första gången kollektionen genomsyrade allt-
- från energin på stället till hur det påverkade folk.
Ångest, ilska och rädsla gick igenom hela showen.
Vi var helt överväldigade.
De såg inte ut som modeller utan som djur-
-med stort hår och djursminkning.
Det var... Det var intensivt.
Några studenter som inte hade kommit in stormade in och välte några eldar.
Sen började det brinna.
Vi hade några bilvrak som vi inte hade tömt på bensin.
Bilen brinner faktiskt. "Det står en brinnande bil på catwalken!"
Alla trodde att det tillhörde showen.
"Ni skulle bara våga gå ut och släcka det!"
"Fortsätt bara att skicka ut dem!"
Om det inte hade gått bra-
- hade hela tältet med modeskribenter och modeller varit historia.
Det var typiskt för den underbare, galne och briljante Lee.
Mitt privatliv och mitt arbete ligger så nära varandra.
Tack vare showerna kan jag uttrycka mina känslor.
Har du flyttat till Paris nu?
Jag bor på båda ställena, sex månader i varje stad.
Min hund bor i London, och jag saknar honom.
Att resa mellan städerna och göra Givenchy och McQueen-
-var så klart slitsamt-
- men han klarade det, och showerna var fantastiska.
Det var en otrolig press då.
Han hade sitt eget märke plus prêt-à-porter och haute couture.
Man började se pressen.
LVMH:s favoritföretag var Dior.
Lee kände att de jämförde honom med Galliano.
Han fick på något sätt reda på-
- att John hade fyra gånger större budget för att skapa sin kollektion.
Det vi älskade var McQueen. Givenchy var som en styvbror.
Vi visste att vår tid där inte skulle vara för evigt.
När vi kom till Paris var Lees kläder väldigt stela.
Jag tror att han upptäckte en mjuk sida i Paris.
Vi tog med oss det till London.
Inför No. 13 minns jag att han var glad.
Lee hade en klar bild i sitt huvud vad han ville göra.
Vi lämnade mötet och förundrades över vilken tydlig idé han hade.
Han hade färgerna och formerna, och han kändes harmonisk.
Det var första visningen jag jobbade på. Han gillade robotar.
Lee tjatade om robotar och en modell, och vi tänkte bara:
"Åh nej! Inte robotar igen. Herregud!"
Vi hoppades att han skulle glömma det-
- men kvällen före visningen kom roboten, fast vi hade ingen klänning.
Jag gick till ateljén och sa att vi behövde en klänning till finalen.
Någon hittade en massa tyll under bordet, och han sa att där var den.
De sa att det var omöjligt, men han sa att det gick.
Det gjorde Lee för folk. Han fick dem att göra det omöjliga.
Vi hade några tekniker som styrde robotarna. Lee vill ha mer sånt.
Lee började regissera robotarna-
- och det blev en fantastisk koreografi där hon snurrade.
Där var Shalom Harlow med två robotar-
-som såg ut att ha ett medvetande.
Det var första gången jag blev tagen av min egen show.
Den där människa/maskin-grejen... Jag brukar inte gråta på min egen show.
Lee levde ut sin dröm.
Han skulle aldrig sluta även om det var tufft, för man får bara en chans.
Första gången jag insåg att Lee började bli känd-
- var när en främling kom och bad om hans autograf.
Han tyckte att det var superläskigt.
Jag insåg att nåt hade hänt. Han började bli känd utanför modevärlden.
Kändisskapet och att folk jagade honom-
-tyckte han inte var det viktigaste.
"Det viktiga är vad jag gör."
Jag önskar att han hade fått ett vanligt liv och fått vara vanlig-
- och inte hade haft den pressen i så unga år.
Jag kände Lee när han inte hade nånting-
- så jag såg honom bli miljonär och lite till.
Ju mer pengar han hade, desto olyckligare verkade han.
Med pengarna kom droger, och det var sorgligt.
Kokain fick mig att se på saker-
-i ett väldigt klart och ärligt ljus.
När det var som värst var det ju för mycket jobb.
Något fick ju ge vika. Det är ingen bra drog att använda.
Jag kan ända inte ändra på mig.
När blev det illa? Det var när pressen blev för hög för honom.
Han hittade tyvärr lösningar för att leva med det som inte var så bra.
Med det kom en aggressivitet och en paranoia.
Han gjorde bra kläder, men hans personlighet förändrades.
Jag gör tio kollektioner om året, och det är jobbigt.
Givenchy kom till mig, inte tvärtom.
Jag blev arg när de sade att jag skulle få sparken. Det var inte sant.
Jag skiter i er och gör vad jag vill.
Vårt förhållande förändrades definitivt. Han hade två sidor.
Han kunde komma in och vara på fantastiskt humör och skratta-
- eller så var det en djävul som kom in genom dörren.
Han hade ju sina demoner.
Mörkret skapade otrolig kreativitet och en genialisk konstnär.
Jag hade tatuerat in McQueen på armen.
När han kom på att jag hade tagit bort den var det slut.
Lee var en romantiker, som alltid flirtade med idén om kärlek.
Jag tror inte att han nånsin kom dit.
Han var framförallt kär i sitt jobb.
Han litade inre på någon.
Om pojkvännen inte var där, hade han någon annan.
Det medförde mycket smärta.
Mode handlar om attraktion, sexualitet och att visa vem man är.
Ni kanske tycker att jag är korkad-
- men jag hade gärna varit mindre. Så är det ju.
När jag gjorde fettsugningen, var jag mitt i det värsta av modebranschen.
Det var en helt galen period.
Han sa att det var ett misstag att ändra sitt utseende.
"Jag tappade bort mig själv."
Det hade gått tio år från Lee McQueen som jobbade hos mig-
- till den smärta figuren klädd i Comme des Garçons-
- som tvingades bli något han inte ville, sin persona Alexander McQueen.
McQueen fungerar som en familj. Den gemenskapen måste finnas.
Jag kan nog ha blivit en hårdare chef.
Jag kontrollerar alla små detaljer på varje avdelning.
Klockan sex på morgonen!
Gör inte så mot henne!
Hon har bara några få timmar kvar.
Det var inte roligt längre, så enkelt var det.
- Åh, jag gillar inte den. - Jag tar av den.
Jag har aldrig gjort bättre jobb.
Det var stunder som var mörka och stunder som var ljusa.
Vi valde alla att vara där, och vi valde ibland att inte vara där.
Jag bröt ihop en gång på Givenchy på grund av arbetsbördan.
Priset vi fick betala var vår hälsa.
Jag växte i företaget. Jag var inte längre den lilla pojken.
Ju äldre jag blev, desto mer insåg jag-
- att situationen kändes klaustrofobisk.
Sebastian!
Kom igen, din fula bitch!
Man skulle ge allt till McQueen.
Man skulle passa hans hundar, jobba i hur många timmar som helst-
- och på helgerna skulle man jobba eller umgås med Lee.
Vi var på semester tillsammans.
Jag kan förfalska hans namnteckning.
Jag kände mig inspärrad även om jag älskade det jag gjorde.
Jag försökte prata med honom, men det gick inte så bra.
När jag pratade om att sluta, sa han att då finns det ingen återvändo.
När jag slutade var det riktigt sorgligt.
Ingen...
Ingen kom och...
Efter allt jobb jag hade gjort och...
Tyvärr tog Lee saker väldigt personligt-
- utan att tänka på den andra personens upplevelser eller behov.
Han tog det personligt när någon slutade. Han kände sig förrådd.
Det har varit stora förändringar inom företaget med folk som har slutat.
Allt känns lite osäkert.
Man lever hela livet och försöker lära känna sig själv-
- och förstå varför man gör det man gör, gör de misstag man gör.
Många i modebranschen lider av ångest, panikattacker och depression.
Branschen föder ett ego, och det har väldigt negativa effekter.
Grundidén bakom Voss var en vadderad cell.
Man tappar bort sig själv, och det blir ett mörker som håller en fånge.
Eftersom Lee var Lee nöjde han sig inte med en bra idé.
Han skulle ha en låda till i mitten som en teatralisk klimax.
När han skulle förklara vad det var, tittade han mig inte i ögonen.
Han sa: "Det handlar om död, skönhet och pånyttfödelse. Det blir vackert."
Jag förväntade mig inte-
- att han skulle återskapa Joel-Peter Witkins bild.
När jag samlade på Witkin gick jag igenom en mörk fas med sex-
-för att lära känna mig själv.
Det är en ganska ruggig bild. Hur skulle jag klara av det?
Jag sa med allvarlig min att jag gör det för konsten.
Han tittade på mig som om jag var galen och sa: "Det gör vi väl alla."
Scenen hade en känsla av Kubricks "2001" korsat med mentalsjukhus-
- och det fanns en tvåvägsspegel. När allt modefolk kom och satte sig-
-såg de sig själva i spegeln.
Musiken började med ett hjärtslag som pulserade snabbare och snabbare.
Vi visste inte riktigt vad som skulle hända, och publiken hade ingen aning.
Mode är en stor bubbla, och ibland vill jag spräcka den.
När showen börjar kan vi se in, men modellerna kan inte se publiken.
Det blev plötsligt en känsla av voyeurism.
Bandagen runt modellernas huvuden gav en känsla av sjukdom-
-och av galenskap.
En gång när jag precis hade opererats kom Lee och hälsade på.
När han fick se mig i alla mina bandage sa han:
"Fan, vad fräckt!"
Han sög in allt som en svamp-
- och såg det vackra i det fula som med mina bandage.
Livet är inte perfekt, och vi ser inte alla ut som modeller-
- men det finns skönhet i betraktarens blick.
Den sista bilden var av en stor kvinna med en massa malar.
Det låter som ett skämt, men jag tror att det var lite humor.
Feta brudar och malar är väl modevärldens värsta mardrömmar?
Vems kollektioner tittar jag på och vems är jag avundsjuk på?
Och vems kollektioner är fantastiska?
Tom var en gud inom branschen.
Även om Lee var en rebell och helt annorlunda-
-blev han nog smickrad och rörd-
- av att någon som Tom Ford var intresserad av honom.
Han var också smart nog att inse att han behövde pengarna.
Det är dyrt att driva det här företaget-
- men McQueen har aldrig gått i konkurs.
Jag vill vara framgångsrik och självständig.
Jag kan se McQueen-ljuset i tunneln.
Det bästa med Lee är att han är poet... Det här gillar han inte.
...poet och kommers förenat. Han är väldigt praktisk.
Han förstår att man också måste ha något vackert att sälja i affären.
Gucci var smarta och erbjöd något han inte kunde säga nej till-
- att de tog över företaget men lät honom äga 50 procent.
De hade hemliga möten så att inte LVMH skulle få reda på det.
De anade inget förrän de stod inför faktum.
Jag var tydlig och sa till Tom att det här är min egen grej.
- Så du får designa det du vill? - Till 100 procent.
Jag ville ha en investerare-
- och sen hörde Gucci av sig så... Resten är historia.
Au revoir, Givenchy!
FAIRLIGHT, ÖSTRA SUSSEX
Jag dras till havet, kanske för att mitt stjärntecken är Fiskarna.
När det regnar eller snöar och man hör vågorna...
Det är väldigt melankoliskt men romantiskt.
Ibland behöver man en paus-
- att få komma bort och inte tänka på affärer eller modeshower-
-att ta "time out".
Jag måste ha natur runt omkring mig.
Det är äldre än huset. Det är mer än 400 år gammalt.
Det är en alm, och vi belyser det på natten.
Det är bra inspiration.
Mina kompisar kommer hit.
Vi tänder en brasa, tittar på film och lyssnar på musik.
Det är avslappnande.
Han umgicks mycket med mamma ute i stugan.
Jag är tacksam för den tiden, att vi fick träffa varandra mer.
Vi gjorde saker ihop.
Min familj ger mig stabilitet. Mode kan vara en ytlig bransch.
När jag började fanns inget sånt här.
Det är så nära vi kommer haute couture i England.
Alla som är här studerar, så vi lär upp dem-
- och ger dem ett första steg in i modebranschen.
Lee visste att jag var konstnärlig och alltid hade gillat att teckna.
Åren hade gått, och jag jobbade på en soptipp.
Lee behövde en textildesigner för herrkläder och anställde mig.
Lee tyckte om att ha mig där.
Främst på ett kreativt plan-
- men också för att ha något som påminde honom om hans förflutna.
Jag hade en dålig period med mycket ångest.
Det var en kamp att behöva göra ett jobb jag inte ville göra, Givenchy-
- men jag hade accepterat att det var mitt liv, att jag var född till det.
Han kontrollerade stämningen.
Ofta var han härlig att ha i närheten.
Han var bidrottningen och drönarna svarade på drottningens signaler.
Det kände man. Han hade ett barnsligt sätt att skämta och driva med alla.
Han skapade en lättsam och trevlig miljö att vara i.
Det hände alltid något kreativt, vilket alla tyckte var spännande.
Jag talar högt och tydligt i det jag skapar.
Allt jag gör är personligt, även Kate Moss som hologram.
Det är andligt, i en tid jag känner mig nära jorden och himlen.
Vill man lära känna mig, titta på det jag skapar.
- Vad är mode för dig? - Mitt liv.
MODEPERSONLIGHET DÖR ENDAST 48 ÅR
Issie dog nöjd. Hon hade uppnått mer än hon hade drömt om.
Att Issie försvann var tungt för många, även för Alexander.
Jättetungt.
Han var på Issies begravning, och jag har aldrig sett någon så förstörd.
Jag kände inte igenom honom. Han satt precis bakom mig.
Det var en människa i kilt och traditionell skotsk hatt.
"Gud, det är ju McQueen!"
Han såg plågad ut. Jag kände för honom.
Man kunde se hans smärta.
Jag kunde se kärleken. De hade en sån kärleksaffär, de två.
Issie var något mellan en syster och en mamma.
Hon var mittemellan, och Lee älskade Issie.
Issie och McQueen förenades av en sorg.
Alexander hade misshandlats, och det hade förstört hans oskuldsfullhet.
Issie drabbades av sorg när hon var fem år och hennes bror dog.
Det var inte Issies fel, men hon kände sig ansvarig.
Det fanns en destruktiv sida som hon inte kunde bli av med.
De blev större och allt allvarligare.
Jag tar inga droger, men medicin. Ibland måste lugna mig med piller.
Vägen till hennes självförintelse var tydlig.
Issie tänkte väl att hon inte ville hålla på för evigt.
Hon kunde inte se sig som gammal. Mode handlar om ungdom.
Att upptäcka människor är som att vara mor, och mjölken har sinat.
Issie planerade sin död och ville ta farväl av McQueen.
Hon planerade en helg-
- och hade ansträngt sig och ordnat en fin meny.
Alexander var utmattad när han kom och låg kvar i sitt rum.
Han kunde inte ge henne det hon behövde-
-men de träffades och tog farväl.
Stora kramar och pussar. "Vi ses i nästa värld!"
När man är sjuk är man väldigt ensam.
Issie hade obotlig livmodercancer och ville inte ha cellgifter.
Det sista Issie sa var: "Minns du när jag var som en solstråle?"
"Du kommer alltid vara en solstråle."
McQueen kallar showen "La dame bleu"-
- och tillägnar den till sin framlidna vän och mentor Isabella Blow.
Man såg henne i kläderna och kände doften av hennes parfym.
Man kunde se hennes barn, Alexander och Philip, som jobbade frenetiskt.
Issie band dem samman.
Helt själv skapade Isabella Alexander och mig från ingenting-
- med en övertygelse som vi aldrig mer kommer att få uppleva.
Hennes tro på en gjorde en till den människa man är.
När man satte sig och såg dekoren och hörde musiken var man fast.
Jag såg hela tiden henne i hans kläder-
-och i Philips hattar så klart.
Det skapades en mytisk figur-
- som var Issies närvaro vid visningen.
Det var väldigt känslosamt. Jag kunde inte sluta gråta. Jag var knockad.
Sorg är sorg. Man måste igenom den.
När de kom ut såg man hur unga de var och att de hade förlorat en vän.
Som de hade älskat henne!
Det påverkade verkligen Lee.
Efter Issie gick bort-
-var det en mörk tid för honom.
Jag är inte arg på mig själv. Jag är arg på världen.
Jag kan inte tänka på något annat. Allt blir bara mörkare och mörkare.
Vi tittade på tv på kvällen-
- och Lee var med på nyheterna med sin show "The horn of plenty".
Min pappa ropade på mig att komma-
-för att min galne vän var på tv.
När pappa såg kollektionen sa han:
"Jag tror att din vän är galen."
"The horn of plenty" är en reflektion av dagens modevärld-
-en hög skräp.
Under de år som vi var ifrån varandra hade vi nog båda tänkt mycket.
När jag ringde honom var det:
"Hej, det är Lee." "Hej, det är Sebastian."
"Var fan har du varit så länge, din jävel?"
Vi började om igen som de bröder vi var tidigare.
Jag tog färjan till Ibiza och åkte till hans hus.
När han öppnade blev jag chockad-
- för den person som öppnade dörren var en annan person.
Han var mager och såg skör och blek ut.
När jag kramade om honom märkte jag förändringen-
-för hans kropp var bara ben.
Han hade knappast några muskler eller kött på benen.
Lee hade en idé för en inbjudan till en show med en metamorfos.
Han ville att hans ansikte skulle förvandlas till ett kranium.
Allt i hans liv hade lett fram till den här plågan.
Lee var hiv-positiv.
Även om det inte är en dödsdom i sig-
- tror jag att han alltid hade det i tankarna.
Man kände den dåliga stämningen när Lee var nere och var deprimerad.
Problemet för Lee kom efter en show.
Han hade jobbat så hårt, och man kunde se att det kom en svacka.
Sen var det dags för nästa show.
Det var show efter show. Jag förstår inte hur han klarade det.
Min arbetsbelastning är rätt hög nu-
-på grund av kontraktet med Gucci.
Jag gör herrkläderna nu och även McQ-
- så 14 kollektioner om året, samma som hos Givenchy. Det är mycket.
Han gillade nog tanken på att lämna allt bakom sig-
- men det var hans namn och rykte som stod på spel.
Han kunde inte lämna allt han hade byggt upp.
Om jag blir gammal och ska sluta på firman-
- eldar jag upp stället, så att ingen kan jobba där.
Så du skulle inte låta någon ta över McQueens tradition eller märket-
-om du inte själv var inblandad?
Jag tror inte det. Det...
Koncepten bakom mina shower är så personliga.
Hur skulle det gå till?
Jag sa till honom att ta paus ett år, men han sa att jag inte förstod.
"Jag är ansvarig för 50 personer som måste betala av sina lån."
"Jag kan inte sluta."
Jag tänkte alltid att det fanns så mycket sorg i honom.
Det var sorgligt för han var en så framgångsrik person-
-som var väldigt ensam.
Det kan vara väldigt ensamt.
Det finns mer i livet än mode-
- och jag vill inte vara fast i den bubblan.
Jag ser hur alla andra på kontoret går hem och stänger av-
- men jag är Alexander McQueen även när dörrarna stängs.
Jag måste leva med mig själv.
Om jag har haft en dålig dag, är det bara mitt fel.
Han betedde sig helt okej när han var med oss-
-men vi visste att han inte var...
Han var inte 100 procent.
Han hörde röster och berättade att de jagade honom.
Han brukade säga: "Paranoia är en boja."
Jag minns att jag gjorde en skiss med många kameror.
Kamerorna kunde ju sitta på robotar.
Kamerorna skulle komma nära. Publiken skulle vara övervakad och obekväm.
Tanken med "Plato's Atlantis" är att människan återvänder till havet.
Jag söker något som inte existerar.
Det är en otrolig plats.
Jag kan inte föreställa mig att något i min fantasi faktiskt existerar.
Han älskade att simma och dyka och att vara i en undervattensvärld.
Långt bort från allt, som att vara tillbaka i livmodern och flyta runt.
Den rofyllda känsla man får av det.
"Plato's Atlantis" började i hans huvud-
- med digitala tryck, experimenterande och mönsterskärning.
Robotarna var med igen.
Han sa till mig att han hade gjort sin sista kollektion.
Han sa att han hade fått nog och att han skulle ta livet av sig.
"Vad menar du?"
"Jag är urless på det här. Jag vill bara att det ska ta slut."
"På min sista visning, i slutet... Kommer du ihåg Voss?"
"Jag ska göra typ samma sak men med en stor plastbox."
"När showen är slut, ska den komma upp ur marken..."
"...med mig i och sen ska jag skjuta ihjäl mig."
Jag visste inte hur jag skulle reagera.
Han lät så övertygad.
Mitt liv har alltid varit en berg-och-dalbana. Upp och ner.
Stanna! Jag vill gå av.
Han tyckte liksom-
-att hela modevärlden var emot honom.
Jag sa: "Nej, inget är emot dig."
"Men! Om du verkligen tänker göra det, kommer du att göra många illa."
"Folk kommer till dina shower för att se din skönhet och din talang."
"För att se dig och det du skapar."
Han var som en filmregissör. Vi skulle vara som utomjordingar.
"Ni måste ha ett starkt uttryck i ansiktet."
Den showen var som ett bombnedslag, det skulle vara slutet.
Allt är slut. Vi föds på nytt och börjar om på nytt.
Jag var rädd och försökte att inte tänka på att ramla.
Jag ville att han skulle vara stolt över mig-
- och över att han hade en armé av modeller.
Trycket kunde vara en fiskfena eller fjäll från en orm-
- som sen manipulerades och sattes ihop till ett mönster-
-som blev något oigenkännligt.
Det var då det digitala kom in i modevärlden.
Även om han inte var lycklig mot slutet är det hans bästa kollektion.
Han visste att han behövde något revolutionerande-
-och "Plato's Atlantis" är det.
Jag gick inte till Plato eftersom mamma var sjuk.
Lee ville inte ta in att vi skulle mista mamma.
Han hade mist Issie-
- och kunde inte riktigt ta att mamma var sjuk.
Jag vill berätta för mina följare att min mamma dog i går. Vila i frid.
Efter mormor dog...
...mådde han inte bra.
Lee var utom sig. Vi satt i vardagsrummet hos pappa-
-och Lee var inte sig själv.
Alla var tagna av mammas bortgång-
- men vi var oroliga för Lee, för mamma och Lee...
Lee avgudade mamma.
Älskade mamma. Jag älskar dig så mycket-
- och kommer att älska dig för evigt. Kram, Lee.
Det sista jobb han gav mig var att designa gravstenen.
Han gillade idén med vingarna om gravstenen som omfamnade mormor.
Från början vilade händerna på gravstenen-
- men han upplevde att händerna tryckte ner.
Han vill ha dem upplyftande och uppåtvända.
Jag ringde Lee och...
Vi pratade om... mammas begravning.
De var sista gången vi pratade.
Jag kan verka sorgsen i mitt arbete, men jag är inte bitter.
Jag är tacksam för allt i livet, men jag vet när det är dags att sluta.
Den natten låg jag i sängen och läste.
Jag kände något som rörde vid mitt huvud, väldigt mjukt och försiktigt.
Jag undrade vem som var där.
Jag visste att någon hade gått bort och sa farväl.
Den 11 februari 2010-
-på kvällen före mammans begravning-
- tog Lee Alexander McQueen sitt eget liv.
Jag fick ett samtal från min syster klockan halv tio på morgonen.
Det samtalet...
...förändrade...
...allt.
Jag kunde inte fatta vad de sa för det verkade så otroligt.
Bara det att Lee var helt ensam när han gjorde det.
Jag såg det framför mig och det...
Det är inte ett trevligt sätt att dö, självmord genom hängning.
Det...
Jag vill inte tänka på vad han tänkte och hur ensam han kände sig.
Modevärlden är i chock efter nyheten att Alexander McQueen är död.
Det brittiska modets älskling är död.
...endast 40 år har hittats död.
Alexander McQueen har dött.
Alexander McQueen, 40 år, är död.
Vi har i kväll mottagit beskedet om den engelska modeskaparens död.
Han brukade ofta säga-
- att en dag kommer jag att komma hem i en liksäck.
Sen kom dagen...
När man såg på nyheterna den dagen-
- hur han lämnade sitt hem i en liksäck.
Jag hade tagit med mig barnen till Hamleys 100 års jubileum.
Min partner hämtade mig och... Det går inte. Jag kan inte.
Han sa att Lee var död.
Det var en sån chock, och jag var väldigt arg väldigt länge.
För... Hur kunde det bli så?
Jag tror...
Kanske... Efter mamma hade gått bort-
- kände han inte att något kunde göra honom glad igen.
Jag tror att han i det ögonblicket...
...kände den där tomheten.
Jag saknar honom jättemycket.
Jag saknar...
Han hade kunnat få känna lycka i sitt liv-
- men han hade inte det på det privata planet.
Det önskade jag att han kunde få.
Jag är så glad att jag fick träffa honom...
...och att jag fick dela mitt liv med hans öde.
Men jag saknar honom. Jag önskar...
...att det hade slutat på ett annat sätt.
Han ville bara göra vackra saker. Han var egentligen en skulptör.
Det var därifrån siluetten kom.
Hans kläder fick mig att känna att man kan vara feminin men ändå:
"Mucka inte med mig. Jag är en bitch."
Det jag minns mest är att se honom arbeta.
Det var magiskt för mig. Han var som en trollkarl.
En kreation kunde vara helt galen, men nästa var genial.
Ingen kunde skapa känslor på en visning som Lee McQueen.
För Lee var mode ett sätt att kommunicera en hel värld.
Han ville inte ha fokus på sig själv, utan bara på konsten.
Burdus, upprorisk, otroligt rolig och driven.
Han hade en unik vision och var en unik person.
Hans starka personlighet var fenomenal.
Man träffar sällan sådana människor. De föds inte så ofta.
Lee grundade välgörenheten Sarabande-
- som ger stipendier till modeskapare från enklare förhållande.
Över en miljon besökte utställningen "Alexander McQueen Savage Beauty"-
- vilket satte rekord både i New York och London.
Översättning: Jenny Tegnborg www.btistudios.com